Bylo by nošením sov do Athén psát o kvalitách jednoho z našich nejlepších popularizátorů medicíny a psychoneurofyziologie. Je obdivuhodné, jaký široký intelektuální záběr jeho mozek zvládá a přitom František Koukolík zůstává skromným, v osobním jednání zdrženlivým člověkem. Více takových jedinců by naše společnost moc a moc potřebovala.
Již třístránkový úvod je požitek si přečíst. Vyjadřuje autorovo krédo o naší existenci, její složitosti, vlivu genetiky a prostředí na naše »jáství«.
Ale k věci: Kniha je psána »pro vzdělané laiky« a předpokládá nejméně středoškolské vzdělání a řádnou dávku touhy po vědění a trpělivosti vstřebat řadu »odborných« termínů, z nichž některé jsou méně obvyklé - jako kupř. »těleso svorové« pro latinské corpus callosum, největší a nejdůležitější propojení našich mozkových hemisfér. Z celého textu vyzařuje obrovská znalost a moudrost autorova. Je patologickým anatomem, histologem, vede referenční laboratoř v České republice pro diagnostiku spongiformních encefalopatií u lidí, což je pro diagnostiku tzv. Creutzfeldt-Jakobovy nemoci velmi aktuální v době, kdy počet případů »nemoci šílených krav« u nás stále stoupá a riziko alimentárního přenosu na člověka se nedá absolutně vyloučit. Nejvíce přitahující pro Františka Koukolíka jsou otázky lidského chování a jejich anatomickofyziologický podklad v mozkové hmotě. Nikde nesklouzává do filozofování a drží se mnoha neurofyziologických pramenů, zejména experimentálních, opírajících se o nejmodernější metody funkční magnetické rezonance, pozitronové emisní tomografie a dalších, které umožňují neinvazivně sledovat »duševní pochody« u bdělých a spolupracujících subjektů. Na konci skvělé knihy je velmi obsáhlý seznam internetových literárních pramenů. V textu nechybějí převzaté kazuistiky nemocných s nejrůznějšími poruchami z oblasti řeči, emocí, učení, paměti, drogové závislosti a chování, včetně antisociálních poruch osobnostních u »duševně zdravých« vrahů. Právě krátká kapitola o nálezu snížení utilizace glukózy u nich - zejména v bazálních oblastech frontálního laloku a její kory - jak F. Koukolík zdůrazňuje - vyžaduje požadavek nutné opatrnosti při jejich výkladu. Nelze nevzpomenout zajímavou knihu brněnského farmakologa prof. Štefla o výrobě »šťastných blbců« aplikací proteolytických enzymů do mozku nenapravitelných vrahů. Autor recenze respektuje spravedlivé požadavky civilizovaného světa o nepřijatelnosti trestu smrti, ale má osobní představu, že jednou - zřejmě v neblízké budoucnosti - bude možné chemicky a »nedestruktivně« ovlivnit nenapravitelně nebezpečné mozky jedinců, kteří způsobili jednotlivé i masové tragédie lidstva. Není těžké si představit, čí mozky má recenzent na mysli - jen je včas rozpoznat a najít v demokratické, nestádní společnosti sílu se s tímto eticky choulostivým problémem začít srovnávat.

Několik poznámek klinického neurologa
Koukolíkova kritičnost k cytoarchitektonickým mapám klasiků neuropatologie - Brodmannovy, ekonomovy - Koskinasovy a dalších - pramení z obrovského pokroku díky moderním technikám soudobých neurovědních oborů. Ukázaly totiž velkou individuální variabilitu, když se experimentátor věnuje analýze detailů. Právě tato zjištění ukazují na obrovskou kapacitu neuronální sítě, zapisující potřebné procesy. Na některé »neurologické poruchy« není jednotného názoru. Patří sem například prosopognózie, konstruktivní apraxie aj. K apraxii bych si dovolil doplnit důležitost funkce corpus callosum, kde propojení čelních, exekutivních laloků může vést k motorické apraxii, střední části k tzv. ideomotorické a zadní k ideatorní apraxii, blízké aprax-agnózii. Amúzii je věnováno jen 8 řádků. Jde však o fascinující problematiku, zaměstnávající v současnosti množství vědců-neurofyziologů, studujících latence vzruchů na synapsích, zpožďování atd. Autor zřejmě usoudil, že tato kapitola je natolik složitá, že by ji laik jen těžko chápal. Ale zdůraznění, že u amúzií hraje důležitou roli řečově nedominantní hemisféra (rozpoznávání absolutní výšky tónů) a že jinak je pro múzii nezbytná velmi složitá spolupráce obou hemisfér, je třeba doplnit. Prosodii se autor věnuje podrobněji a upozorňuje na její složitost. Ke kapitole o bilingválních jednicích lze doplnit nové zajímavé údaje, že zobrazovací metody u jednovaječných dvojčat dvojjazyčně vychovávaných od útlého dětství (např. ve švýcarských kantonech) ukazují »rozsvěcování« v místech kortextu identických pro jeden pojem, prezentovaný dvěma různými slovy. Slova dalších jazyků pak jsou »zapsány« do dalších míst! Dobře to vysvětluje »překládání v mysli« při používání cizích jazyků, které neovládáme dokonale, a i klinické zkušenosti disociovaných afázií pro různé jazyky atd. V nesmírně zajímavé kapitole o pěti předpokladech vzniku jazyka si autor poněkud protiřečí: uvádí, že «lidská komunikace je záměrná, komunikace zvířat pravděpodobně není«. Třeba připomenout racionální chování necvičených delfínů, které lze těžko vysvětlit jen »instinktem«. K tomuto problému se vrací ve stati o jazyku v širokém slova smyslu a konstatuje, že hypoteticky abstraktní vnitřní lingvistický výpočetní systém je záležitostí čistě lidskou, čímž je věc vysvětlena.
V pojednání o Parkinsonově nemoci správně uvádí, že nemocní dělají dojem duševně nemocných. Je to dáno zpomalením jejich pohybových funkcí a některých řídicích procesů - iniciace pohybu, poruchy prozodie a snad i vnímání času (podle některých zjištění naší extrapyramidové poradny), tedy nikoliv »duševních« funkcí. Demence se vyskytuje jen asi u 1/3 nemocných.
V otázce pravého a levého mozku velmi správně zdůrazňuje, že mezi praváctvím a leváctvím je plynulý přechod, a zasvěceně probírá řečovou dominanci. Je třeba se ale dotázat, zda v tisku není chyby. Na A. Rodinově sousoší »Polibek« je jasné otáčení hlavy doleva. Podle recenzovaných zkušeností u čistých »praváků« se lidé např. při zkoušce chůze II (při zavření očí a otočení) otáčejí za levým ramenem. Ve sportovní gymnastice praváci metají kola odbočmo na koni na šíř proti směru hodinových ručiček, obrat ve stoji o rukou »točí« za levým ramenem. Opačný směr jsme lidově označovali jako cvik »na chlupatou« a bylo třeba se ho usilovně učit. V textu je podle recenzenta zaměněna strana levá za pravou. Autor uvádí, že v mozečku se nachází přibližně polovina neuronů celého mozku, což se recenzentovi nezdá pravděpodobné. Součinnost mozečku na procedurální paměti, aktivace pravé mozečkové hemisféry při aktivitě Brocaova řečového centra je prokázaná, nicméně neurochirurgové dětí i dospělých tvrdí, že mohou resekovat »beztrestně« značnou část jedné poloviny mozečku (např. při operacích velkých neurinomů akustiku, aby se vyhnuli hmoždění mozkového kmene). Ještě snad jedna drobnost ke kapitole o syndromu rozštěpeného mozku. Každá z hemisfér má »svou paměť«, pacient pravák po kalozotomii je schopen levou rukou natočit matku na šroub, nedovede ho však pojmenovat. Na obrázku 52 na straně 131 je zaměněno pořadí vln na EEG, kde nejpomalejšími jsou vlny delta, nikoliv theta.
Skvělá kapitola je o sociálním mozku. V kapitole o schizofrenii bych rád upozornil na jedno naše pracoviště (Psychiatrické centrum v Praze), které ukazuje na možnost pravdivosti pracovní hypotézy, že lidé s málo vyjádřenou hemisferální dominancí inklinují k onemocnění schizofrenií.
Koncová část knihy je stejně vynikající jako její úvod. Třeba se zmínit o prionových onemocněních, ve kterých je F. Koukolík uznávaným odborníkem. Srozumitelně vysvětluje rozdíl mezi »hodným, fyziologickým prionem« a »zlým«, prinopatie vyvolávajícím proteinem, v jehož terciární konformaci 42 % tvoří nedegradovatelná, pravotočivá šroubovice (beta helix), typická pro amyloid. Fyziologicky se pravotočivá šroubovice u proteinových makromolekul vyskytuje výjimečně - např. u některých kolagenů. F. Koukolík upozorňuje na zajímavé otáčení šplhavých rostlin doprava právě v té části knihy, věnované lateralitě mozku. Upozorňuje, že některé stavební bílkovinné kameny rostlin, jsou-li pravotočivé, vedou k tomu, že se jejich produkty stávají prudkými jedy! Způsob, jakým v neuronech autokatalyticky proteázám rezistentní prion přeměňuje ten »hodný«, geneticky naprogramovaný a stále nově vytvářený, je nejasný.

Summa summarum, kniha určená laikům přináší cenné informace i odborníkům - přírodovědcům, lékařům i dalším - a lze ji jen doporučit k prostudování a posouzení vlastního »jáství«.