Po deseti letech od prvního přichází již třetí vydání úspěšné knihy významného neuropatologa, který se proslavil jako autor a spoluautor řady knih popularizujících závažná vědecká témata. Jeho obliba spočívá v tom, že dokáže psát svěžím jazykem, věcně a zajímavě překračovat oblast své vlastní profese a otevírat její široké souvislosti. Jeho popularizující výklad uvádí čtenáře do složitého labyrintu neurofyziologie, záhad evoluce a dalších problémů přírodních a současně i humanitních věd, aniž by to bylo za cenu riskantního zjednodušování vědeckých fakt.

Již název knihy je poněkud vzrušující, neboť vyvolá představu jakési české kontrapozice k dílu sira Johna C. Ecclese s jeho kontroverzním pojetím mozku jako nástroje metafyzického činitele, který posléze začal označovat slovem duše. Proti Ecclesovu »duše a její mozek« staví Koukolík »mozek a jeho duše«. Do prvního vydání knihy zařadil závěrečnou kapitolu s charakteristickým názvem: »Lidský mozek a jeho duše - nebo naopak?«. Zmínil se v ní o Ecclesově teorii, ale vztah duševního života a mozku zahrál elegantně do scientistického autu: »Jestliže existuje třináctá komnata poznání, pak je v ní možná ukrytý právě tento vztah,« napsal, uznávaje tehdy »hranice zkoumání vztahu duše a mozku«. Je tedy nepochybně zajímavé, kam po deseti letech od této teze dospěl. Především je pozoruhodné, že se jako neurolog nevyhýbá introspekcionalisticky chápaným psychologickým pojmům sebeuvědomování, »vědomí záměru«, »pocitu jáství« a dalším a hledá jejich neurologické základy - či koreláty? V knize jsou Koukolíkovy formulace o vztahu mozku a duše ještě opatrnější, zkoumán je tu spíše fenomén vědomí a jeho neuronové sítě. Mnoho společného v tomto směru má autor s E. Goldbergem, ruským žákem A. R. Luriji, žijícím nyní v USA, jehož pozoruhodnou knihu Jak nás mozek civilizuje (2004) přeložil do češtiny: zkoumání mozku vyžaduje »heuristické metafory«, »věda o mozku vždy byla na hranici přírodních a humanitních věd« a je nutno opírat se v ní o »pokus vdechnout přesnou deduktivní metodu do tradičně vágního zkoumání vědomí a mozku« (vše to jsou citáty z Golbergovy knihy, které patrně vyjadřují i Koukolíkovi blízké pojetí úkolů a metod neurovědy).

Recenzovaná kniha je brilantním pojednáním o činnosti mozku a jejím vztahu k vnímání, paměti, řeči a jazyku, hybnosti, vědomí a pozornosti, citům, a dalším psychickým fenoménům, opírajícím se o autorovy bohaté klinické poznatky a zkušenosti z vlastního výzkumu a čtyřicetileté praxe. Pozoruhodná je kapitola o »sociálním mozku«, sledující neurologické paralely s elementárními sociálně psychologickými jevy, jakož i autorovy exkurze do psycho- a neuropatologie (zejména schizofrenie). Nicméně otázka, jak je to vlastně s tou duší mozku, resp. psychickou rovinou jeho činnosti, zůstává stále bez určitější odpovědi. Nepochybně proto, že ji nelze uspokojivě najít ani v »heuristické metafoře«, a patrně i proto, že v rovině empirických věd je vždy jen interindividuálně různě hypotetická.