Dobrá zpráva na úvod: láhev je napůl plná
»Chudinka? Jakápak chudinka! Vždyť jenom nesmí mouku!« odrážela jsem po léta lítostivé poznámky dětí i dospělých na adresu mé dcery Adély. Jistě, chudinka byla, když v patnácti měsících vážila sotva pět kilo. Nafouklé bříško, visící kůže místo zadečku, nohy jak tyčky, zoufale unavený pohled. Desítky transfuzí, snad stovky infuzí. Zhoubný nádor, řekli mi tehdy na onkologii. A za týden: Ne, to byl omyl, maminko. Ač bezvěrec, modlila jsem se za diagnózu, ať už bude jakákoli, protože jen ta dává šanci na léčbu - a moje holčička už ztrácela sílu k životu. Pomohla jí až náhoda. Co náhoda - sestra na dětské interně, která se učených moc neptala a nakázala mi, ať ji, než se dočká dalšího vyšetření, nechám olizovat lžičku od špitální bramborové kaše. Zázraky se dějí, ne že ne.

Z nemocnice jsem po půl roce plném hrůz odcházela se spokojeným cvalíkem v náručí a blažeností v duši. Nějaká ta cela… celiki… calekie nebo jak se vůbec ta vzácnost jmenuje, mi po tom všem, co jsem tu s dcerkou prožila a co jsem na chirurgickém, onkologickém a interním oddělení kolem sebe viděla, připadala jako kosmetická vada.
Co si o ní myslím teď, po pětadvaceti letech?
Totéž co tenkrát, na mou duši.
A co hlavně - totéž co »bezlepkářka« Adéla.
Jistě, celiakie JE nemoc. Daleko víc však otrava, opruz, pruda, chcete-li. Ostatně jako každá dieta, která se musí dodržovat striktně. Nebo vy snad znáte nějakou fajnovou?

Jestli jsem se odhodlala napsat o ní knížku, pak proto, že bych vám, rodičům, kteří jste se ze dne na den ocitli ve stejné situaci jako kdysi já, i vám dospívajícím a dospělým, jimž tahle diagnóza zničehonic vymetla z jídelníčku jeho prazáklad, chleba, řekla: neberte moc vážně tragický tón leckterých článků či internetových stránek o celiakii a bezlepkové dietě. Nedejte na povzdechy ani na soucitné pohledy okolí. Pokud si totiž na cestu životem přiberete selský rozum a kapku optimismu (a třebas i následující stránky), bude ta vaše životní láhev i navzdory celiakii do půlky plná.